Var ska vi börja?
Sopskyffeln? Skeden? Nudlarna?
Björnen?
Stekpannan?
Elden? Apolloapan? "Bli min"?
När började det, egentligen?
Jo, det började för tre dagar sedan, i Liman i West Virginia.
Det var där jag och min flickvän Phoebe bodde.
Hon är det enda positiva som någonsin hänt mig.
Jag minns ärligt talat inte att jag hade ett liv innan hon kom.
Vi var det perfekta, uppfuckade paret.
Hon var perfekt. Jag var den uppfuckade.
Och vi var verkligen jättelyckliga.
Jag ville ha det så för alltid, och sparade till den perfekta ringen-
- och planerade den perfekta romantiska resan som en överraskning.
Och sen sabbade jag fan den också.
För fan, Mike...
Jag är så ledsen.
- Jag trodde jag kunde slå bort paniken. - Det är okej.
- Nehej. - Jo, då.
Nej, det är inte okej. Jag ville verkligen göra det här för dig.
Och sen förstörde jag alltihop och nu åker vi hem. Det är mitt fel.
- Du borde vara arg på mig. - Nej.
- Du kan inte hjälpa det. - Okej. Tack.
Jävlar...
- Har du nåt med dig? - Nej, vi skulle ju flyga.
- Varför skulle jag ha det? - Okej, du har gräs på dig.
Japp. Förlåt.
Hejsan, Phoebe. Hej, Mike.
- Hej. - Ni skulle väl resa bort? Till Hawaii?
Blev det lite jobbigt igen, Mike?
En gång fick jag köra hem din kille när han hade en sån där panikångestattack.
- På motorvägen. Han tänkte lämna stan. - Var det därför du stoppade oss?
Inte så näsvis, miss Larson. Tänk om jag skulle kolla igenom bilen.
Din kille får nog snart lämna kvar sin tandborste nere hos oss på stationen.
- Visst, Mike? - Just det.
Jag ville bara säga "Välkomna hem".
Jag tar in väskorna.
Vill du ha omelett?
Det kanske är rätt tillfälle nu?
Du, Mikey?
Går det bra? Jag tror att den... Aj!
Oj!
Förlåt, Phoebe. Brände du dig?
- Låt mig laga maten. - Visst. Förlåt.
- Sluta be om ursäkt! - Okej.
APOLLOAPAN & CHIP
Apolloapan... "Smack! Där fick jag dig!"
Hej. Jag fick bara en ny idé till Apolloapan.
Coolt! Vad?
MÅNDAGSSPECIALARE SOM GÖR DIG GLAD
TISDAGSSPECIALARE SOM GÖR DIG GLAD
HOWELL, MIKE Ultraprogrammet, Liman
CIA: S HÖGKVARTER, LANGLEY, VA
Hur fan ska jag kunna läsa det här?
Hejsan! Hallå!
- Jobbar du över? - Du jobbar inte för mig nu. Vad vill du?
Jag saknar dig, bara.
Äsch, du vet... Nu kanske man kan få lite info.
Det räcker, agent Douglas.
Okej, då går jag. Behöver du...?
- Lasseter. - Ultraprogrammets Toughguys är aktiva.
- Målet är tillgången Howell. - Hur sa?
- Han ska elimineras inom 24 timmar. - Inte på amerikansk mark.
Vi lovade att skydda honom. Vem är det? Yates?
Operationen har påbörjats. Du informeras av ren artighet.
- Vem talar jag med? - Lägg dig inte i. Ha en trevlig kväll.
Apolloapan och Chip undrar typ: "Hallå, vad katten hände?", du vet.
Och så inser de att Starka Tomaten faktiskt ledde motståndsrörelsen.
Men de fattade inte att Fido Astro också var med. Det kommer i nästa bok.
- Nä? Alltså, nej! - Jag vet.
- Gud, vad jag känner mig sviken! - Han är ju människans vän. Inte apans.
- Visst. Så här i efterhand fattar jag. - Han är en skit.
- Du borde verkligen skriva ner alltihop. - Äh, jag gillar att bara snacka om det.
- Apolloapans äventyr. - Jag älskar dem.
Och jag tror att andra skulle älska dem, och till och med vilja läsa om dem.
Om du skrev ner dem, alltså. Om du gjorde något riktigt av dem.
- En sak gör mig verkligen illamående. - Vadå?
Den där bilen där borta har så många mil bakom sig.
Först byggdes den på ett löpande band, sen skeppades den typ hit.
- Och sen körde han där runt i den. - Precis.
Men under alla de åren, säkert flera årtionden-
- så har det där trädet bara stått där och inte gjort nåt alls förrän i kväll.
- Och...? - Jo, bilen har åkt och åkt.
Och det där trädet har bara stått och stått.
Det har stått där i åratal tills det kom nåt som det inte ville skulle åka mer.
Och då bara: "Nix. Nu stannar du med."
Och det där jävla trädet som aldrig har gjort nåt förut-
- bara förstör det här vackra föremålet som rör sig fort som vinden, och...
- Varför gråter du? - För att det är som om...
Är jag trädet?
Nej. Nej då.
Det tror jag, och du är bilen, och jag bara stoppar dig.
- Du är inte trädet. - Okej.
Jag älskar dig.
Phoebe, jag är verkligen jätteledsen för det där med Hawaii.
Det gör inget.
Jag gick för långt. Jag blev verkligen upprörd.
Det kommer inte alltid att vara så här.
Mike, du är den starkaste, snällaste människa jag känner.
Jag älskar dig så jävla mycket!
- Du är helt rubbad. - Jag vet.
CIA: S HÖGKVARTER, LANGLEY, VA
- Yates? - Herregud...
- Ja, Victoria? - Vi måste prata. Nu.
Ja, vi var väl ändå klara. Tack för mig.
Sluta att undvika mig.
Några Toughguys ska visst ta sig an min Wisemantillgång. Vad är Toughguy?
- Var hörde du det? - Stämmer det?
Det angår inte dig. Okej?
- Wiseman var min baby. - En dödfödd.
- Vad gråter du över? - Vill du ha min dödfödda baby?
Vi tar det på rummet.
Vad är du så upprörd över? Du avslutade ju hela projektet.
Ja. Det var fel på det. Folk for illa.
Jag trodde inte en snorvalp skulle flyga in på en gam och rota i kvarlevorna.
- Jag fick jobbet som chef. - Tillfällig chef. Du slickade rätt röv.
- Nej, jag är som klippt och skuren. - Sa vem? Daffy Anka?
Daffy Anka... Jag måste göra nåt rätt, för jag har jobbat i två år.
Tanken var två månader. Du ska skydda dem, inte döda dem.
- Vi tömmer den journalen. - Va?
Howell vill lämna stan och ska utplånas.
- Dödas för att han vill åka bort? - En säkerhetsrisk. Jag gör bara...
- Han är en människa! En amerikan. - De är statliga tillgångar.
- Är du helt jävla sjuk? - Vårda ditt språk.
Lyssna nu, din pajas. Om du tror...
Nej, lyssna själv, din snipiga, stroppiga häxa. I dag dör Howell.
Och du kan inget göra. Vad gör du nu, då?
Vänder dig till min chef? Du gör som jag säger, för fan!
Sitt! Plats! Uppför dig!
Och nu ska du fanimig ut ur mitt rum.
Rose: Ses om 15.
Vad är det?
Oj! Det är inget. Jag måste bara till jobbet.
Det är ju jättetidigt.
Jo, men det var nåt väldigt viktigt.
- Vadå? - Plocka varor.
Jag älskar dig.
- Rose! Läget? - Whazzup?! Läget?
- Allt väl? - Jag är extremt tacksam.
Du vet väl att jag alltid ställer upp för dig?
Det vet du väl? Öppna bakluckan, nu.
- Okej, visst. - Det är lugnt. Inget utöver det vanliga.
Hellugnt...
Är du beredd? Kom igen, då! Så där, ja.
Det här är ännu mer olagligt än det du brukar få. Fattar du?
Det här är jävligt feta raketer. De kommer att lysa upp hela himlen.
Det här kommer Phoebe att älska. Det är helt perfekt!
Alltså, det är ju värsta fetaste förlovningsgrunkan du håller på med.
- Eller? - Jag tänkte det. Jag älskar henne.
- Då måste man ge allt. - Precis. Det händer bara en gång.
- Det låter allvarligt. - Tack, grabben!
- Ska du dra? - Först hem, sen till jobbet.
- Inte droppa syra och kolla stripporna? - Nej tack. Klockan är kvart över åtta.
- Tack, Nancy. - Tack, Mike.
VILL DU BLI MIN?
"Chariot progressive. Listen. Mandelbrot set is in motion."
"Echo Choir has been breached, we are fielding the ball."
Är det en låttext?
Fan också.
Nej.
"Chariot progressive. Listen."
- "Mandelbrot set is in motion." - Tänker du handla?
- "Chariot progressive", Mike! - Snälla, sluta.
- "Chariot progressive!" - Mår du bra?
"Mandelbrot set is in motion. Echo choir has been breached."
"We are fielding the ball."
"Chariot progressive." "Chariot progressive..."
- Lyssna, Mike. Du är i fara. - Sluta.
Jag måste stänga snart.
Jag är så ledsen för allt det här.
- Förlåt. Jag har försökt. - Det är lugnt.
Ville du ha soppan?
Hör ni, sluta sabba min bil!
- Hejsan. - Jag dödade just två pers. Två herrar.
- Ascoolt. Varför då? - De försökte bryta sig in i min bil.
Med pistoler och knivar.
- De attackerade mig! - Rånade de dig?
- Jag körde min sked i en av dem. - Ringde du polisen?
Jag är ju mördaren här. Och så har jag bilen full av gräs och drogsvamp.
Jag har dödat två pers på en parkering!
Kom hit, Phoebe, annars pissar jag ner mig. Jag svär. Jag pissar ner mig.
Men vad hände?
Vad fan hände?
Jag sköt dem i huvudet. Och den där körde jag skeden i halsen på. Han dog.
- Så du dödade dem? - De tänkte ju knivhugga mig.
- Varför då? - Jag vet inte!
Jag vet inte, men jag håller på att bli knäpp. Jag har världens ångest.
- Upp med händerna! - Jävlar.
- Visst. - Mike?
- Förlåt! - Släpp den!
- Vadå, två offer? - Två tillgångar som skulle ta Howell.
- Hur då? - Han hade en sked.
En jävla sked?!
- Vi vet inte hur det hela gick till... - Han har aktiverats, för fan!
- Ja, sir! - Lasseter måste vara där.
Stäng ner stan och hitta henne. Stäng av bron.
- Ja. - Var är Howell?
- Hos polisen. - Perfekt. Vi går in och tar honom.
- Han är fast. Ni kan inte misslyckas. - Självklart, sir.
Använd tillgångarna Crane och Laugher.
Okej. Vi tar det hela en gång till, så att jag förstår.
Alltså... Jag fick honom med skeden och då exploderade hans lungor.
- Det var inte lungorna. - Jo. Han kunde inte andas.
- Lungorna sitter inte i halsen. - Jag vet det.
Eller... nej, det vet jag inte. Jag vet inget alls längre.
Du sa nåt om en dam. Vad var det hon sa?
Jo, hon sa... Jag vet inte! Nåt skitsnack.
- Jag vet inte vad hon sa. - Babe, vi är i fängelse.
Snälla, försök att komma ihåg. Vad sa damen för nåt?
Hon sa:
"Mandelbrot set is in motion."
"Echo Choir has been breached. We're fielding the ball."
- Vad fan betyder det? - Vet inte.
Jag vet inte, men det är kristallklart.
Jag minns allt som hänt de senaste 94 minuterna. Varför vet jag att det är 94?
Jag minns precis allt...
Mike, lyssna nu. Lugna ner dig.
Ja, Mike. Det är dags att ta det jättelugnt.
Hur många gånger har du suttit här sen du fyllde 22?
Din övervakare är visst bullshitmästare, för du är aldrig borta längre än...
Tja, max några timmar.
Okej. Säg att du inte dödade dem.
- Det var självförsvar. - Ja.
- Va? - Vad skulle han göra?
Du är hans tjej, hans mamma, hans piga och hans hyresvärd.
- Är du hans advokat nu? - Det var... Det hände bara.
Mike...
- Det var inte meningen. - Inte?
Två personer är döda. Nu kommer du inte undan.
- Vad fan var det? - Vad händer? Stäng ner!
Vi har problem.
- Varför gick strömmen? - Vet inte. Kom, bara.
- Vänta, lite. - Jag vill inte in dit, Mike.
Mike... Så där, ja.
- Alla linjer ligger nere. - Radio, nätet, telefonen...
Vem fan är det?
Mike!
Ta pistolen!
Spring! Spring!
Ner på golvet!
Spring, Phoebe!
Phoebe-pistolen.
Kom!
Spring, då!
Vänta!
- Hej, käraste. - Varför är Liman avstängt?
Varför går killar i skyddsdräkter runt som utomjordingar här? Vad fan gör ni?
- En rabiessmittad gammal hynda är lös. - Vilken stil du har, Adrian.
Du aktiverade Howell, och två av mina Toughguys dog.
- Sluta blanda dig i! - Du sysslar med mord.
- Det här är vårt sista samtal. - Jag tänker krossa dig. Hörde du det?
Oj, vilket hot från en tant beväpnad med en mobil.
Mig kommer du inte åt.
Du kan inte ens... La du på? Det är inte sant...
- Phoebe, vart ska vi? - Bort från den här jävla stan.
Jag kan inte. Det vet du ju.
Att folk försöker döda oss kanske förändrar läget?
- Okej. Vart? - Men för i helvete...
- Du, vi tar min bil och drar till Rose. - Va?
- Vadå? - Vill du bli hög nu?
Nej, jag menade... Rose har vapen.
- Han kan gömma oss. - Och jag har handklovarna kvar.
- Du ska nog inte bestämma här... - Alla poliser är ju döda!
När han i cellen inte har sett pistolen, pekar man inte och säger "pistol".
Visst, jag fattar. Det var tokigt. Förlåt.
Om en mördare ropar "Vänta!" säger man inte: "Vad vill du?"
Nej, du har rätt. Förlåt!
- Men skrik inte på mig mer. - Jag blir lite rädd.
- Vi borde nog få lite bättre grepp... - Allt är bra. Vi lever.
Okej? Vi lever fortfarande.
Nu händer det inget mer, det lovar jag. Vi sätter oss i bilen...
Helvete!
Det var det de höll på med!
Jaha... Då tar vi min bil.
När kommer du hem? Vi saknar dig.
- Hallå? - Jag är i Liman. Jag aktiverade Howell.
- Va? - Yates Toughguys är också här.
Jag försöker rädda Howell och sabotera Yates plan.
- Nåt är fel. Polisstationen brinner... - Jag fattar inte.
- Va? Varför...? Jag borde inte prata... - Lyssna nu.
Jag har inget vapen. Du får positionen till en äng, så kan du skicka nåt.
Och var fan hittar Yates sina knegare?
Vore de tränade för sånt här, skulle de arbeta tyst och effektivt.
- Förlåt, men jag måste lägga på. - Nej! Du får inte lägga på.
Jag är fast här som en råtta i en bur. Han dödar mig.
Petey, snälla. Jag behöver din hjälp.
Då var det dags.
Du?
- Du? Du har blivit läskigt tyst. - Det är läskigt tyst i mig.
Som om... Jag har nog fått en anafylaktisk chock.
- Så heter det inte. - Jag försöker minnas, men...
Jag kan inte minnas nånting alls. Inte ens var jag gick i skolan.
- Tänk inte på det. - Har jag gått i skolan?
Har vi nånsin pratat om mina föräldrar?
- Ska vi gå till fots? Är det planen nu? - Ja.
- Fan. - Vadå?
Tänk om jag är en robot.
- Nej. - Med ett minne som mäts i gigabyte.
- Och inprogrammerade karatesekvenser. - Du är ingen robot.
- Avancerad bioteknik. Är det jag? - Mike?
- Du är ingen robot. - Hur vet du det?
- Jag tänker så konstigt just nu. - Jag vet.
Vet du vad en "M1 Abrams" är för nåt?
Det är en stridsvagn. Jag skulle kunna räkna upp 50 till.
När lärde jag mig sånt? Det har jag aldrig gjort.
Jag kan inget om stridsvagnar, pistoler eller bomber, men nu vet jag allt.
Stanna, din jävel! Fan, Mike, är det du?
- Vad fan gör ni här? - Får vi komma in?
In med er! In! Vilken jävla kväll! Jag tänker inte dö av nån jävla apsjuka!
Men va fan...
Vad i helvete gör ni?
Jag sa diskret. I hemlighet. Inget jävla tält mitt på parkeringen!
- Det är... - Var är våra tillgångar?
Va? De sitter på ett mörkt lastbilsflak?
- Ni sa rudimentärt. - Jaha. Visst.
Tack.
Laugher? Vad hände? Du rapporterades ha dödats i strid.
Vi hittade honom på polisstationen för en halvtimme sen.
- Då såg du alltså Howell? - Han slog ut tänderna på mig.
Men jag hittade dem.
Jaså.
Tack. Vi behöver bara stanna en stund, för det är lite farligt där ute just nu.
Varför kom du hit? Varför gick du inte hem?
Galen den som galet gör, och du tar hit galenskapen. Jag vet varken ut eller in.
Vi trodde bara vi var säkrare här.
- Vadå säkrare? - Vad är du rädd för?
- Jag sa ju det. Det är de där... - Vad för nåt?
Aporna! Vad skulle göra dig trygg, då?
- Vad skulle göra dig trygg? Va? - Rose...
- Närområdet är säkrat. - Det här är Big Harold och Quinzin.
Och det där är Mike och Phoebe.
- Vänta! Mike känner jag ju. - Jinx? Visst?
Värsta oturen. Förstaplats i tre veckor, och då skadas dina spelare.
- Va? - Vi spelar Fantasy Football.
Och ingen säger nåt till mig? Fan!
Alla har ett eget Fantasy Football-lag, men Rose liksom...
- Rose bara sitter där, ensam... - Jag vet ingenting om Fantasy Football.
- Och? Ingen berättar ju nåt för dig. - Nu blev jag ledsen.
- Förlåt, men alla konspirerar visst nu. - Får jag fråga en sak om aporna?
- Och gasmaskerna-vad är det? - Har ni inte hört nåt?
Hela stan hotas av en dödlig epidemi. Nån megasmitta typ "Döden från rymden".
- Va? - Vet ni inget?
Ni får väl kolla på tv! Alltså, kolla in skiten nu, då.
Smittskyddscentret har försatt hela staden Liman i karantän.
De första fallen av supertyfus noterades tidigare i kväll.
- Bron till staden har stängts av... - Vad fan var det jag sa?
- Det är inte på riktigt. - Källan är dessa två individer.
- Om ni ser dem, ring myndigheterna... - Fan, Phoebe!
...omedelbart, då de två djurrättsaktivisterna bär på smittan.
Undvik all kontakt med dem.
- Va? - Lasseter har ansvaret för utbrottet.
- Varför är ni på tv, Mike? - En alltför nära kontakt med aporna...
Mike, vet du nåt om det här?
- Var det hon som kom? - Ja.
Vad i helvete?! Känner du den där jävla apkåta kärringen?
- Ta det lugnt! - Lugnt och lugnt...
Jag vill ha svar, och jag vill ha dem nu.
Rose, du måste lyssna. Allt är inte som det ser ut.
- Det här låter skumt... - ...13041320198.
Det är nåt skumt som händer. Jag dödar en massa folk. Jag kanske är en robot.
Helvetes jävlar... Du har fått apsjukan!
- Nej, Rose... - Du måste i karantän.
- Rose, sluta med det där. - Du ska i karantän, din jävel!
- Jösses. - Vänta!
Du, för fan...
Rose? Förlåt mig.
Du, Rose, försök att låta bli att ringa numret på tv.
Jag-ringa regeringen? Och bli neutraliserad?!
- Vi kanske kan resonera om saken? - Nix, Mike. Nix-pix!
Okej.
Rose, jag kan nog bryta upp låset.
- Aja baja. - Okej.
- Wow! - Här nere har jag aldrig varit.
Phoebe, tror du att jag kanske har den där sjukdomen?
- Va? Den där påhittade apsjukan? - Hur vet du att den är påhittad?
Jag träffade ju den där kvinnan.
Hur mår du, då? Mår du dåligt?
Nej.
Jag mår helt fantastiskt.
Psykotisk POLISEN JAGAR MENTALSJUK.
Herregud!
MORDBRAND Mentalpatient på rymmen.
Herregud!
- Hallå? - Hej! Varför skickas vapen till Liman?
Inser du att du bistår en förlupen CIA- agent som äventyrar nationens säkerhet?
Vad kallas sånt, Petey?
När nån försöker skada sitt eget land? Just det-landsförräderi.
Och nu får du påminna mig... Vad är straffet för landsförräderi?
Jo, vi sätter en kula i huvudet på dig.
Jag vet att du backar upp Lasseter.
Men det är slut med det nu. Ingen mer hjälp. Förstått?
Tack för infon om Howell. Allmänheten måste informeras.
Ring Kruger. Yates utbildar psykfall...
Jag nödgas informera att om allmänheten informeras...
Nödgas? Va? Vi måste stoppa honom.
Att informera allmänheten är detsamma som att begå landsförräderi.
- Pete! Peter! - Förlåt mig.
Jag kan inte göra mer.
Vad fan!
- Vad gör du? - Vi ska rymma.
Sluta, Phoebe. Det är nog ingen bra idé.
Rose är schyst. Han kommer till sans. Han är lite känslig och komplicerad.
Jag tänker inte vänta på att din langare ska fatta ett beslut.
- Vet vi var Howell är? - Hon sin kompis.
Vi tar det i omgångar. Sätt in Newton, Laugher och Bourbon.
- Är pressutskicket klart? - Ja, sir.
Riofloxin-gas får användas.
Inga fler risker. Inga misstag. Ett rent, snyggt tillslag.
- Skit! - Vad gör du?
Jag vill komma lite längre och försöka nå det andra rummet.
Det här är nog inte rätt tillfälle...
Vadå, jag platsar inte i din liga, Quinzin? Jag spelar också fotboll.
Vad fan!
- Jävlar också! Phoebe! - Mike!
Nej!
Du... Mike!
Kom! Se så, kom här! Du måste hålla dig vaken!
Den där jävla gasen gör dig trött, men det här hjälper lite.
- Fast du får inte somna. - Jag är trött.
Somna inte! Om du somnar, så dör du. Det är så gasen funkar.
Den stänger ner kroppen. Du får inte blunda!
Du... Babe!
Nu måste du vakna, okej!
Nej... För i helvete! Nej!
Tänk på Chip och Apolloapan.
Jag älskar dem ju. Om du dör, dör de.
Du får inte dö!
Snälla...
Vakna, Mike...
Jag älskar dig.
Se på mig.
Du kommer att glömma det här... Jag älskar dig...
...börja om, långt ifrån allt det här.
Bara du och jag.
Du är fri. Långt borta ifrån allt det här.
Det är slut.
Förhör nummer 13985...
Det är vårt sista möte, Mike.
Vi kommer inte att ses mer. Det är slut.
Vakna! Snälla du... Vakna...
Snälla du!
Så ja.
Du...
Hur visste du vad det var för gas?
Okej... Jag...
Nej, nu vill jag veta vad som händer. Hur visste du vad det var för gas?
Jag vet inte vad som händer, men lyssna...
Du... Mike, Mike... Snälla...
Jag vet inte vad som händer nu, men jag vet vad som händer dig.
- Du måste lyssna. - Berätta.
- Det kommer att låta rätt galet... - Berätta bara vad som händer.
Jag...
- Jag är din vårdare. För fem år sen... - Vårdare?
Du måste förstå... Jag är från CIA.
- Men allt är okej... - Vad sa du?
Jag har velat berätta det så länge...
Är du inte min tjej?
Det är klart att jag är, babe. Det är ju precis det jag säger.
Jag orkar inte se dig. Jag måste bort.
Mike! Mike, låt mig i alla fall få förklara.
- Mike! - Nej! Nej!
- Lämna mig ifred! - Öppna dörren, Mike.
- Nej, rör mig inte. - Mike...
Jag vill bara veta en sak.
- Är jag en riktig människa? - Ja, det är du.
Är dina föräldrar döda på riktigt?
Hur mycket av allt du har sagt är bara lögn?
Inte alltihop.
Kör inte den där vuxenrösten. Jag älskade ju dig.
Jag älskar dig fortfarande, och jag vet inte ens vem du är.
Sluta låtsasgråta. Du fick väl lära dig hur man gjorde, va?
För att göra nån till ett känslomässigt vrak. Du kan sluta nu.
Sluta! Men sluta då, för fan!
Inga fler lögner.
- En sista chans. Inga fler lögner. - Okej.
- Försvinn. - Nej.
Ut ur min bil.
- Jag kan inte... - Ut ur bilen!
- Ut! - Det är fan min bil!
Ut, bara!
Phoebe! Phoebe!
Jag skulle ta dig levande.
Lyckost.
Jävlar!
- Nej! Nej, nej! - Pang, pang! Pang!
Phoebe! Phoebe!
- Phoebe! - Nu tänker jag göra nåt väldigt styggt.
Phoebe!
Fan också.
- Det luktar bensin. - Bensin?!
Fan! Nej! Nej!
För fan! Åh, nej!
- Jag hatar dig, din jävel! - Jag hatar dig med, din jävel!
Du, kom får du se. Du? Vakna!
Vakna, då! Jag ska ju visa nåt.
Titta där!
Mike! Mike!
Sir!
Men titta! Fröken Stockholmsyndrom 2010.
- Yates, vad fan gör du här? - Ojsan. Det lät lite oproffsigt.
Vem är det som leder det här?
- När började skrivbordsnissar med sånt? - Så kan det gå när man går under jorden.
- Man missar viktiga uppdateringar... - Är du ens behörig?
- Var är Kruger? - Kvinnan som hellre suger knarkarkuk...
...än kommer in och rapporterar, ifrågasätter min behörighet!
Jag har faktiskt läst din akt.
Du har inga hemligheter jag inte känner till.
Din pojkvän är inte mänsklig. Han är en av våra produkter.
Vad tråkigt att en försökskanin fick det att gå för dig några gånger-
- men visst, det var säkert värt att kasta bort livet för.
Och slutet gott, allting gott: Jag får leda en jättestor insats.
Och vad hände med dig?
Du är frihetsberövad för disciplinbrott och har ett vanställt ansikte.
Och din värdelösa, nerrökta kille brändes just levande.
Hallå?
- Nej! - Lugn, bara.
Hej.
Känner du igen mig, Mike?
- Vet du vem jag är? - Ja, kvinnan från affären.
Ja, men vet du vem jag faktiskt är?
- Är du min mamma? - Nej.
- Du, vi måste sätta oss i säkerhet. - Nej. Nehej!
Jag går ingenstans förrän jag får veta vad som pågår.
Vem är du och vad har de gjort med min flickvän?
Minns du att du åkte fast för LSD när du var 18?
Det var då vi träffades. Jag letade efter folk till Wiseman-projektet.
Tanken var att vi skulle vända oss till tredjegångsförbrytare.
- De skulle kunna anmäla sig frivilligt. - Frivilligt till vad?
- Att vara med i ett experiment. - Ett experiment?
Ja.
- Vilket misstag. - Nej. Du var en succé.
Alla andra som vi försökte med misslyckades...
Men du var rena succén.
Men det höll på att göra dig vansinnig. Alla höll på att bli galna.
Riskerna var större än vinsten.
Därför avblåste jag hela projektet och ni fick nya liv och nya identiteter.
- Ni fick börja om. - Visst...
Ni tog ifrån mig alla mina minnen och gjorde mig helt dum i huvudet.
Och lämnade mig här med en låtsas-flickvän.
Mike, vänta lite. Du har inte alltid varit sån här.
En långsam typ som inte kan lämna stan.
- Dina fobier är till för att skydda dig. - Skydda mig?
Säg det till dem som vill döda mig. Vilka är de?
- Hallå där! Det är du som är på tv! - Hej!
- Apknullare! - Va?
Vart ska du, Mike?
Howell lever, och han och Lasseter sågs vid en mack nära Chestnut Street.
Fan!
- Hallå? - Hola! Skicka upp en drönare.
Omgående. Ring när den närmar sig.
Ska du spränga en hel stad i luften?
- För att fånga en enda kille? - Nu har silkesvantarna åkt av, Phoebe.
Det är lugnt. Fortsätt jobba!
Två individer har setts gå österut på Perriman Way.
- De är på väg hem. - Det är klart han inte går hem.
Han kanske är långsam, men inte dum.
- Du tänker väl inte gå hem? - Jo. Jag tänker lägga mig.
- Det kan finnas krypskyttar här. - Jaså?-Snälla, skjut mig!
- Vad rör det dig? - Jag vill inte att du ska dö.
Jag bryr mig om dig.
Men jag bryr mig inte.
Ska jag dö, ska jag dö stenad med ett leende på läpparna i min säng.
Välj själv om du vill vara där eller inte.
Otis, ta Beedle och gå hem till Howell och se om han och Lasseter är där.
- Nu på studs! - Förlåt! Ja visst!
Vad fan glor du på?
Vad är Apolloapan?
En apa jag har hittat på som är astronaut och åker på äventyr.
Du vet väl att Phoebe skulle lämna dig och anmäla sig igen.
När du var med i projektet höll hon alltid ett öga på dig.
De andra misslyckades, men du lyckades. Hon hade sån tilltro till dig.
För henne var du en människa. Hon skulle installera dig och få ett nytt uppdrag.
I stället lämnade hon oss och stannade hos dig. Hon gav upp hela sitt liv.
Jag ville att du skulle veta det.
Mrs Lasseter?
Kom! Vi måste bort!
Howell har setts på platsen.
Sir, Howell har setts på platsen.
Omedelbar förstärkning.
- Okej. Dags för drönaren. - Otis, då?
- Dags för drönaren! Meddela den! - Gör redo för attack.
Bekräfta, tack, agent Douglas.
Klart för attack.
Så där. Ligg där.
Helvete också! Stanna här.
Beedle!
- Målet låses. - Inväntar klarsignal.
- Skjut! - Var god bekräfta, agent Douglas.
Skjut, för fan!
För i helvete! Avfyra den!
Släpp bomben!
Genast! Ge eld! Nu!
- Chanserna krymper... - Jävla dåre!
Tio, nio, åtta, sju, sex...
- ...fem, fyra, tre... - Så fan heller!
Målet inte längre låst.
Det gamla, hederliga stekpannetricket.
Herrejävlar!
- Kruger här. - Hallå, mr Kruger. Kan vi talas vid?
Utrym området! Utrym området!
Utrym lugnt och omedelbart. Gäller även fordon...
Otis, hur hamnade du i den här soppan?
Svara inte.
Det kanske är de som har Phoebe. Då tänker jag svara.
Nej, Mike!
Hallå?
- Hallå? - Vem talar jag med?
- Säg du först. - Wow. Det är du, va?
- Mike Howell? - Ja. Vem är du?
Ditt hus...
- Brinner inte det nu? - Nej. Det är nästan som vanligt.
- Jaså. - Vad händer nu, då?
- Har du tänkt kapitulera? - Jösses-nu kommer jag inte undan!
Absolut. Jag kapitulerar.
Du kan väl komma till Max-parkeringen så kan jag överlämna mig?
Du menar Max Goods-parkeringen? Den där mitt emot däckaffären?
- Ja! - Vad händer sen, då?
Hur går det till? Ska jag skriva på nåt?
Din tjej sitter här. Vill du se henne i livet igen?
Vet inte.
Om jag tog min pistol och blåste ur skallen på henne-vore det okej?
Nej, det vore inte okej. Är hon verkligen där?
Mikey?
Jag är så ledsen.
Det är jag som är trädet.
Jag är trädet. Du är bilen.
Hör du mig?
Jag älskar dig.
Du kan gå. Vart du vill. De kan aldrig...
Vilket jävla dravel.
- Vad gör du? - Räddar min tjej från Max Goods.
Ut! Ut ur biljäveln!
Nu är det allvar! Kom igen! Spring! Skynda er!
Kom igen!
Det är det här ni har väntat på. Det är inget genrep!
Okej? Killen är en dödsmaskin. Han är ljudlös och smyger sig på.
Fattar ni?
Laugher! Kom!
Phoebe? Phoebe?
- Jo, Phoebe... - Mike!
Jag vill bara säga...
...att jag älskar dig och att allt kommer att bli bra.
Inte helt perfekt, så klart. Men bättre.
- Vi behöver nog ett nytt hus... - Ni kan väl döda honom?
- Snälla, döda honom! - Jag ska rädda dig.
Och det här är snart över.
Ganska snart...
- Phoebe! - Där!
Ge upp, nu, Yates. Låt mig gå. Det är det enda han vill.
KÖKSREDSKAP
Nu!
Laugher!
Phoebe!
Laugher, få ett slut på det här!
Göm dig inte!
Kom fram! Jag vill gärna prata med dig.
Kom fram, då!
Kom här!
- Du vet redan... - Vadå? Vad vet jag?
- Tala om vad jag vet! - Du är körd.
- Jaså? På vilket sätt? - Min värdelösa, nerrökta kille...
...kommer att döda dig, som du vet.
Vet du vad... Du...
Vi är rätt lika.
Dra åt helvete!
Dra åt helvete! De kommer att skratta ut din påtända idiot i morgon på kontoret!
Stick och brinn med din jävla apjävel!
Nu blir det läskigt. Kan du inte komma fram? Jag vill bara prata.
Bara prata...
Förlåt mig.
Jag rår inte på...
...det de programmerade in i mitt huvud.
De skapade dig precis som de skapade mig.
Men du är bättre än jag.
Vem sa vad du skulle göra?
Ingen.
Det låter skönt.
Vem är det som ska lyda nu, ditt arsel?
Det räcker, Lasseter.
Det räcker!
Mike?
- Ska vi gå hem? - Okej.
Okej.
Hon sa "ja"!
Men liksom, kan ni inte...
Grattis! Mitt i skogen i regnet! Mer uppfuckat än så kan det inte bli!
Peter Douglas kan inte hållas ansvarig för sitt agerande det senaste dygnet.
Douglas tar vi sen. Ni, å andra sidan, saboterade en statlig insats-
- som ledde till att oskyldiga dödades. Har jag rätt?
- Ja, sir. - Absolut!
Lasseter aktiverade Howell vilket ledde till sju amerikaners död, och insatsen...
En insats som drogs igång och leddes helt utan godkännande uppifrån?
Ja, men försök att förstå...
- Jag tog initiativ. - Förlåt?
Gjorde jag några misstag? Ja. Tog jag några genvägar? Visst.
Men det var nödvändigt för att maximera fördelen av ett redan befintligt system.
Hade jag lyckats, hade du tackat mig. Visst?
Va? Visst hade du tackat mig?
- Ja då. - Okej.
Då så.
Nu kanske jag tar mig ton, men snälla-döda mig inte!
Det var jag.
Jag ringde dig och berättade att tillslaget skulle äga rum.
Av respekt och hövlighet. Det ångrar jag.
Jag trodde väl aldrig att du skulle vara som ett barn som vill rädda sin valp.
En valp utan framtid. Jag sa att den skulle avlivas. Den var inte rumsren!
Din rädda, läskiga valp har rabies.
Den dödar folk och måste faktiskt avlivas.
- Det förstår du väl? Va? - Ja, sir.
Be till Gud att du kan vända det här genom att skita fram ett mirakel.
I annat fall...
...ligger du där.
Miraklet har redan skett, sir.
Mitt projekt fungerar.
En Wiseman slog hans Toughguys.
Mike Howell dödade 17 Toughguys.
Helt själv.
Han är den mest effektiva tillgång vi nånsin har sett.
På 60 år!
Förlåt, sir...
...men den valpen är värd att räddas.
En valp som är värd 400 miljoner dollar.
Och just nu sitter han i en cell.
Ska han avlivas, bara så där?
Var ska vi börja, agent Howell?
MANILLA, FILIPPINERNA SEX MÅNADER SENARE
Jag kommer strax.
Hejsan!
De gick på det.
Är det han?
När vi tog honom, var det här allt han hade.
DRA ÅT HELVETE!
Var det gulligt, tycker du?
- Jag är Då Wei Rao. - Och de skickar en kille?!
En obeväpnad man.
Vad var så kul?
Förlåt, men jag visste inte att jag kunde mandarin.
Sub by tomyboy96